Решение № 2 от 30 януари 2018 г. по конституционно дело № 8 от 2017 г.

РЕШЕНИЕ № 2 от 30 януари 2018 г. по конституционно дело № 8 от 2017 г.

Конституционният съд в състав: Борис Велчев – председател, членове: Стефка Стоева, Румен Ненков, Кети Маркова, Георги Ангелов, Анастас Анастасов, Гроздан Илиев, Мариана Карагьозова-Финкова, Константин Пенчев, Филип Димитров, Таня Райковска, при участието на секретар-протоколиста Милена Петрова разгледа в закрито заседание на30 януари 2018 г. конституционно дело № 8/2017 г., докладвано от съдията Константин Пенчев.

Производството е образувано по искане от 62-ма народни представители от 44-то Народно събрание за установяване на противоконституционност на парламентарния акт от 4.10.2017 г. на неприемане на проекта на решение за прекратяване на пълномощията на народния представител Делян Александров Добрев.

Твърди се в искането, че решението противоречи на принципа на правовата държава по чл. 4, ал. 1 и 2 от Конституцията, тъй като, нарушавайки правото на народния представител да подаде оставка, създава правна несигурност и правна нестабилност. Освен това с атакувания акт на Народното събрание се нарушава правото на народния представител на избор на професия и място на работа и той бива принуден да полага труд, който не желае да полага – нарушения на чл. 48, ал. 3 и 4 от Основния закон. Поддържа се още, че е нарушен принципът на свободния мандат, прогласен в разпоредбата на чл. 67, ал. 1 и 2 от Конституцията. Сочи се, че в нарушение на чл. 72, ал. 1, т. 1 и ал. 2 от Основния закон Народното събрание не е прекратило пълномощията на народния представител, макар той да е подал оставка.

С определение от 12 декември 2017 г. Конституционният съд е допуснал за разглеждане по същество искането, като е конституирал като заинтересувани институции и лица Народното събрание и народния представител Делян Добрев. На основание чл. 20а, ал. 3 от Правилника за организацията на дейността на Конституционния съд са поканени да дадат правно мнение по предмета на делото проф. д-р Васил Мръчков, проф. д-р Георги Близнашки, проф. д-р Снежана Начева и проф. д-р Пенчо Пенев.

Конституираните страни не са представили становища по искането. Постъпило е писмо от Народното събрание изх. № 750-06-57 от 22.12.2017 г. с приложени към него заверени копия на подадената оставка от народния представител Делян Добрев от 3.10.2017 г. и на заявление за оттегляне на оставката от 22.12.2017 г.

Постъпило е правно мнение от проф. д-р Васил Мръчков, в което се приема, че искането за установяване на противоконституционност на решението на Народното събрание от 4.10.2017 г. е основателно. Сочи се, че подаването на оставка от народния представител е субективно преобразуващо право, което „води до едностранна промяна в смисъл на прекратяването на конституционното правоотношение на н. п. Д. Д. и до предсрочното прекратяване на неговия мандат като народен представител.“ Народното събрание трябва само да констатира наличието на този правопогасяващ факт и да прекрати с решение пълномощията на народния представител. С решението за отхвърляне на оставката парламентът е погазил честта и достойнството на подалия оставка, нарушил е принципа на свободния мандат по чл. 67, ал. 1, както и разпоредбата на чл. 72, ал. 1, т. 1 от Конституцията. В представеното допълнение към правното мнение проф. д-рВ. Мръчков застъпва становище, че оттеглянето на оставката от Делян Добрев е без значение за делото. Оттеглянето е направено след приключване на процедурата, с която подадената на 3 октомври 2017 г. оставка е отхвърлена, поради което не поражда правни последици.

В обратен смисъл е становището на проф. д-р Снежана Начева. В представеното правно мнение се поддържа тезата, че в случая липсва акт на Народното събрание и следователно няма какво да се обнародва в „Държавен вестник“. Като не е приет предложеният проект за решение „с единствено възможния конституционосъобразен диспозитив“, в статуса на подалия оставка народен представител не са настъпили промени. Освен това с оттегляне на оставката от народния представител отпада предметът на делото и то следва да бъде прекратено на това основание.

За да се произнесе, Конституционният съд взе предвид следното: Производството е по чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията за установяване на противоконституционност на решение на Народното събрание.

Със заявление вх. № 754-00-105 от 3.10.2017 г. народният представител Делян Александров Добрев подава оставка като народен представител в 44-то Народно събрание на основание чл. 72, ал. 1, т. 1 от Конституцията. Заявлението му е обсъдено в пленарно заседание на 4.10.2017 г., видно от стенограмата на петдесет и петото заседание на 44-то Народно събрание. Подадената оставка е докладвана от председателя на събранието и е предложен проект за решение за прекратяване на пълномощията на подалия заявлението като заключителен акт на процедурата по чл. 72, ал. 2 от Конституцията.

Вносителят на оставката в пленарно заседание изрично потвърждава изразената воля за предсрочно прекратяване на пълномощията. При проведените дебати надделява становището, че подалият оставка е високо компетентен и морален политик и прекратяването на пълномощията му би било загуба за парламентарната група, чийто член е, както и за целия парламент, и затова не трябва да се „позволи“ да напусне парламента и следва да се гласува „против“ подадената оставка. При проведените гласуване и прегласуване проектът за решение за прекратяване на пълномощията на Делян Добрев като народен представител не е приет.

Процедурата за предсрочно прекратяване на пълномощията на народен представител на основание чл. 72, ал. 1, т. 1 от Конституцията започва с подаване на оставка от народния представител. Оставката има за свой адресат Народното събрание, което е единственият компетентен орган да се произнесе с решение на основание на подадената оставка – чл. 72, ал. 2 от Конституцията.

В случая Народното събрание след проведено гласуване не приема проекта за решение за прекратяване пълномощията на подалия оставка народен представител. Този отказ е акт на властническа воля с правни последици. Отказът подлежи на контрол за конституционосъобразност от Конституционния съд на основание чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията (в този смисъл е и т. 6 от Тълкувателно решение № 14 от 18 декември 2013 г. по к.д. № 17 от 2013 г.).

Необнародването на резултата от проведеното гласуване не е пречка за произнасяне по съществото на искането.

Оспорваният отказ както всички актове на Народното събрание подлежи на обнародване в „Държавен вестник“ не по-късно от 15 дни след приемането му – чл. 88, ал. 2 и 3 от Конституцията. Въпреки че в определението по допускане на искането съдът обърна внимание, че конституционният срок за обнародване на отказа е изтекъл, то и досега председателят на Народното събрание не е изпълнил задължението си по чл. 77, ал. 1, т. 5 от Основния закон да го обнародва. Конституционният съд поддържа изразеното в определението по допускане на искането становище, че неспазването на предвидената в Конституцията процедура по издаването на един акт от органа, който го е издал, не може да е пречка за контрол на този акт по реда на чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията.

В чл. 72, ал. 1 от Конституцията са изброени четири основания за предсрочно прекратяване пълномощията на народния представител: подаване на оставка, влизане в сила на присъда, с която е наложено наказание лишаване от свобода за умишлено престъпление или когато изпълнението на наказанието лишаване от свобода не е отложено, установяване на неизбираемост или несъвместимост и смърт. Наличието на първите две основания се установява с решение на Народното събрание, а наличието на третата хипотеза – с решение на Конституционния съд. Производството по чл. 72, ал. 2 пред Народното събрание има за цел установяване наличието на подадена оставка или влязла в сила присъда. При наличие на някое от двете основания пълномощията на народния представител се прекратяват от деня на постановяване на решението за това. Както е посочено и в мотивите на Тълкувателно решение № 14 от 18.12.2013 г. по к.д. № 17 от 2013 г., при подаването на оставка следва да се установи „че народният представител по своя воля е изявил ясно желание неговият мандат да бъде прекратен“, като мотивите за оставката са без значение.

Когато Народното събрание установи, че оставката е действителна, то е задължено да прекрати пълномощията на народния представител. При такава оставка е налице възлагане за прекратяване на пълномощията на народния представител, предписано в чл. 72, ал. 2 от Конституцията.

В адресираната до Народното събрание оставка народният представител Делян Добрев изразява категоричната си воля за предсрочно прекратяване на пълномощията му, която воля препотвърждава и в пленарно заседание на4 октомври 2017 г. Ето защо последвалият отказ на Народното събрание да приеме оставката на Делян Добрев по съображения за целесъобразност – неговите качества и ползата от неговата работа като народен представител, е в несъответствие с чл. 72 от Конституцията. Обвързването на правните последици на оставката с наличието на други обстоятелства, които могат да бъдат различни във всеки конкретен случай, води до въвеждане на нови и неясни основания за предсрочно прекратяване или непрекратяване на пълномощията на народния представител. Това разбиране противоречи на правилото, че предсрочното прекратяване на пълномощията на народен представител, като изключение в развитието на правоотношението на политическо представителство, може да се осъществи само на изрично посочени в Конституцията основания (Тълкувателно решение № 14 от 18.12.2013 г. по к.д. № 17 от 2013 г.).

Упражняването на функциите на народния представител може да е пълноценно и в интерес на обществото само ако те се изпълняват с необходимата добросъвестност и желание. Поради това принудителното продължаване на правоотношението на политическо представителство въпреки волята на народния представител то да бъде предсрочно прекратено противоречи на естеството на това представителство.

Отказът за предсрочно прекратяване на пълномощията въпреки изричното желание на депутата за това нарушава и правото на свободна воля (чл. 6, ал. 1 от Конституцията), както и правото на свободен избор на професия и място на работа (чл. 48, ал. 3 от Конституцията).

С оглед изложеното Конституционният съд приема, че отказът на Народното събрание от 4 октомври 2017 г. да прекрати предсрочно пълномощията на народния представител Делян Александров Добрев е постановен в нарушение на чл. 72, ал. 1, т. 1 във връзка с ал. 2, предложение първо, чл. 6, ал. 1, предложение първо и чл. 48, ал. 3 от Конституцията и следва да бъде обявен за противоконституционен.

Съдът намира, че представеният по делото препис от заявление за оттегляне оставката от народния представител Делян Добрев от22 декември 2017 г. е без значение за изхода на настоящото производство. Предмет на делото е отказът на Народното събрание от 4.10.2017 г.

Народното събрание, а не Конституционният съд е овластеният от Конституцията орган да се произнесе по прекратяване пълномощията на народен представител на основание на подадена оставка. Затова настоящото решение, освен че поначало не може да има ретроактивно действие, не решава и въпроса за статуса на Делян Добрев като народен представител. Парламентарната процедура по приемане на оставка е установена в интерес на подалия я народен представител, поради което продължаването ù е обвързано с неговата последна свободно изразена воля.

С оглед изложеното съдът РЕШИ: Обявява за противоконституционен отказа на Народното събрание от 4 октомври 2017 г. да прекрати предсрочно пълномощията на народния представител Делян Александров Добрев на основание подадена оставка от

3 октомври 2017 г.

Съдиите Гроздан Илиев, Кети Маркова, Анастас Анастасов и Филип Димитров са подписали решението с особени мнения.

Председател: Борис Велчев

ОСОБЕНО МНЕНИЕ на съдията Филип Димитров по к.д. № 8/ 2017 г.

Не споделям становището на мнозинството от конституционните съдии по горното решение и считам, че Конституционният съд следва да прекрати допуснатото вече за разглеждане по същество дело поради липса на предмет по следните съображения: Конституционният съд се произнася по актове на Народното събрание на основание чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията на Република България с оглед възникване на резултата, предвиден в чл. 151, ал. 2, изр. 2 от Конституцията, т.е. актът, обявен за противоконституционен, да не се прилага от влизането на конституционното решение в сила.

При положение, че оставката на депутата, по която е извършен актът на гласуване, е вече оттеглена, правният резултат от решение на Конституционния съд би бил нулев.

Всякакви съображения за наличие на многократни отклонения от разпоредбите на Конституцията са ирелевантни в процедурата по чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията. Те биха били напълно основателни, ако имаше искане за тълкуване по чл. 149, ал. 1, т. 1 от Конституцията.

Несъстоятелно е и съображението, че предмет на делото е само актът на Народното събрание, напълно откъснат от неговия правен резултат. Такова разграничение може да доведе до абсурд, като например Конституционният съд да се произнася по действие, оспорвано на основание изменен междувременно закон. С точно такъв казус той е бил сезиран и е прекратил делото с Определение 2 от 17.06.2014 г. по к.д. № 6/2014 г.

Неясно е какво налага промяната в практиката на Конституционния съд, толкова повече, че произвеждайки действие единствено след влизането си в сила, решението би било удар в нищото. Това едва ли подхожда на институция от най-висш ранг.

Конституционен съдия: Филип Димитров

ОСОБЕНО МНЕНИЕ на съдиите Кети Маркова и Анастас Анастасов по к.д. № 8/2017 г.

Подписахме решението с особено мнение, тъй като, въпреки че изцяло споделяме позицията на формираното мнозинство за произнасяне по съществото на настоящия конституционен спор, каквато неизменно и последователно сме отстоявали при решаването на идентични и сходни на настоящия казуси, не приемаме крайния извод за обявяване на противоконституционност на отказа на Народното събрание от 4.10.2017 г. да прекрати предсрочно пълномощията на народния представител Делян Александров Добрев на основание подадена оставка.

Намираме, че, разгледан по същество, оспореният акт на Народното събрание не е противоконституционен, което според нас налагаше искането на 62-мата народни представители от 44-то Народно събрание да бъде отхвърлено като неоснователно.

За да се достигне до този неправилен според нас краен резултат, в недостатъчна степен беше съобразена от мнозинството съдии спецификата на конкретния оспорен акт на Народното събрание, а оттам и пределите на проверката за конституционност, която Конституционният съд дължи в настоящото производство.

В синтезиран вид изводът за противоконституционност на отказа на парламента да приеме оставката на народния представител Добрев, мотивиран от мнозинството, се свежда до разбирането му, че доброволно подадената оставка, поддържана от него по време на проведеното обсъждане в пленарната зала, безусловно е следвало да бъде приета с вземане на съответното решение – за предсрочно прекратяване на неговите пълномощия, на основание чл. 72, ал. 1, т. 1 от Конституцията. Всякакъв друг акт, различен от позитивното решение, удовлетворяващо искането на народния представител, се приема за противоречащо на Основния закон, в каквато насока се прави позоваване на Тълкувателно решение № 14/2013 г. по к.д. № 17/2013 г., привеждат се аргументи за целесъобразност, за нарушаване правото на свободна воля, правото на свободен избор на професия и място на работа и т.н.

Категорично не споделяме възприетата линия на разсъждения, предпоставила този изход на спора. Съображенията ни са следните: 1. Съгласно чл. 72, ал. 1, т. 1 от Конституцията пълномощията на народен представител се прекратяват предсрочно при подаване на оставка пред Народното събрание. В конкретния случай народният представител е упражнил това си право, сезирайки компетентния да се произнесе орган в изискуемата писмена форма.

2. Прекратяването на пълномощията на народен представител на основание подадена от него оставка не настъпва автоматично. За да възникне конститутивният ефект, водещ до промяна в статуса на народния представител, е необходимо положителното решение на парламента – чл. 72, ал. 2 от Конституцията.

3. В изпълнение на конституционните изисквания за приемането на решение по депозираното искане и съобразно предвидената в Правилника за организацията и дейността на Народното събрание (ПОДНС) процедура искането е внесено за разглеждане и обсъждане от пленарния състав на парламента. На вниманието на народните представители е предложен за обсъждане и гласуване проект за решение за прекратяване пълномощията на народен представител. Проведени са пленарни дебати, в които са взели участие голям брой депутати от различни парламентарни групи.

Неколкократно изказвания е направил и заинтересованият народен представител.

Проведено е гласуване, при което не е постигнато изискуемото за вземане на решение за удовлетворяване на искането мнозинство. След повторно гласуване (прегласуване) в подкрепа на решението са гласували 97 депутати, против – 99, въздържали се – 19, поради което председателят на Народното събрание е обявил, че проектът за решение не е приет. Тези релевантни за решаването на настоящия конституционен спор обстоятелства се установяват от стенографския протокол от 55-то заседание на Народното събрание от 4.10.2017 г. и по тях няма спор.

Важно е да се изтъкне, че Народното събрание е единственият орган, в чиято компетентност е да вземе решение за предсрочно прекратяване на пълномощията на народен представител на основание подадена от същия оставка. Конституцията не предвижда основание, механизъм или процедура, въз основа на които Конституционният съд да може да го замести – той ще се произнесе само когато е сезиран със съответно искане, по надлежния ред. Макар последното да се декларира в мотивите към взетото от мнозинството решение, изрично се приема, че отказът да се постанови решение за приемане на подадена оставка от народен представител „е в несъответствие с чл. 72 от Конституцията“. С подобно разбиране не можем да се съгласим, както и с интерпретацията на Тълкувателно решение № 14/2013 г. по к.д. № 17/2013 г. В посочения тълкувателен акт (т. 6) Конституционният съд изрично е заключил, че „специално въпросът дали, когато упражнява свои правомощия, Народното събрание създава предпоставки за извършване от самото него на нарушения на Конституцията, би могъл да се обсъжда единствено в контекста и с оглед на юридическите характеристики на факта на превратно упражняване на власт и затова следва да бъде конкретно разглеждан в контекста на искане с друг предмет, а именно по чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията“. Освен че дава еднозначен положителен отговор на въпроса за допустимостта на исканията от вида на настоящото с цитираното тълкувателно решение, съдът установява и стандарта за изследване на евентуалното превратно упражняване на власт в хипотезата на подадена от народен представител оставка. Такива конкретни съображения в мотивите на решението няма.

Вярно е, че нормалното развитие на парламентарната процедура при подадена оставка на народен представител при условията на чл. 72, ал. 1, т. 1 и ал. 2 от Конституцията в повечето случаи приключва с нейното приемане. Решението, взето в резултат на гласуване с необходимото установено в Конституцията мнозинство на присъстващите народни представители, представлява актът, внасящ промяна в правния статус на съответния народен представител. По този въпрос Конституционният съд действително може и трябва да посочи принципа (както е сторил), но само дотук. Не може изначално да се отрече възможността да възникнат отклонения от обичайното развитие на конституционната процедура, впрочем както и при всяка друга процесуална дейност, за които обаче да липсват основания те да бъдат отнесени към категорията „превратно упражняване на власт“ съобразно приетото с посоченото тълкувателно решение.

4. С оглед заетата от нас позиция и нейната аргументация намираме за необходимо да припомним правния статус на народните представители, разглеждан в светлината на техния свободен мандат, в контекста на задължението им да действат въз основа на Конституцията и законите, в съответствие със своята съвест и убеждения – чл. 67, ал. 1 и 2 от Конституцията. С пълна сила тези базисни конституционни изисквания се отнасят и за гласуването, разглеждано като право на всеки отделен народен представител да участва в него. Според Тълкувателно решение № 8/2003 г. по к.д. № 6/200

3 г. „Съдържанието на това право е, че гласуването при приемането на актовете на Народното събрание е акт на лично действие, при което народният представител изразява непосредствено, свободно и независимо лична воля в съответствие със своята съвест и убеждения.“ Когато всеки от участвалите в гласуването на проекта за приемане на оспореното решение е упражнил това свое право лично и в унисон с критериите на цитираното тълкувателно решение, изразявайки с гласа си своята собствена позиция по предложената на гласуване оставка в пленарната зала на парламента, изградена върху една собствена, суверенна и независима преценка, не намираме сериозно правно основание да заключим, че е налице нарушение на Конституцията.

Народното събрание е общодържавен представителен орган, чиито законодателни и всички други актове се приемат с гласовете на определено в Конституцията мнозинство (чл. 81, ал. 2), при наличието на определен в Основния закон кворум (чл. 81, ал. 1), в резултат проведено на лично и явно (в конкретния случай) гласуване (чл. 81, ал. 3), в кумулативната даденост на визираните предпоставки. Липсата на която и да е от тях опорочава взетото решение (каквото и да е то). Намираме за неприемливо и за повече от крайно разбирането на мнозинството съдии, че всеки от участвалите в гласуването на проекта за решение за прекратяване пълномощията на народния представител Делян Добрев поотделно, безусловно и напълно безалтернативно е бил длъжен да гласува „За“. Да се сподели подобно виждане, означава изначално да се отрече парламентарната демокрация с присъщите ù правила и характеристики, а също да се игнорира и принципът, че при представителната система субективното избирателно право и статусът на гражданина в изборния процес и правото на гласуване на народния представител са неразривно свързани, тъй като са конституционни права от един порядък – вж. Тълкувателно решение № 8/2003 г. по к.д. № 6/2003 г. Участието в изборния процес и при гласуване в Народното събрание от народен представител всякога изразява една непосредствено обективирана лична воля. А след като това е така, не можем да се съгласим, че, априори, едва ли не единодушно народните представители са били длъжни да подкрепят проекта за прекратяване пълномощията на народния представител Делян Добрев. Всеки народен представител, който участва във вземането на решението, трябва да е лично убеден, че оставката изхожда от народния представител, обозначен като неин автор, че тя изразява собствената му воля и че е подадена съзнателно, доброволно и без каквато и да било принуда, преценявана в различните ù форми. Само положителният отговор на всички тези въпроси може да предпостави гласуване в подкрепа на подложения на гласуване проект за решение във връзка с конкретната оставка.

Не може да бъде игнорирана хипотезата, в която въз основа на съвкупната оценка на данните, съдържащи се в изявленията на самия депозирал оставката си депутат и направените изказвания в рамките на развилата се парламентарна процедура на обсъждане, възприети лично, пряко и непосредствено, даден народен представител не формира своето суверенно убеждение да подкрепи предложения проект, и то основано на еднозначен и безспорен отговор на формулираните по-горе и релевантни за вземане на решението въпроси. Няма конституционна норма, задължаваща го да гласува против волята и убежденията си. Напротив, той ще наруши Конституцията (чл. 67, ал. 2), в случай че стори това. Ето защо според нас в случая става дума за упражняване на конституционни права от народния представител, поради което изобщо не могат да се обсъждат каквито и да било съображения за целесъобразност.

5. В контекста на изложеното по-горе, като се съобрази и видът на оспорения с искането акт на Народното събрание, намираме, че следва да се очертаят параметрите на дължимата от Конституционния съд проверка в рамките на осъществявания в настоящото производство контрол за конституционност по реда на чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията.

Този акт съгласно стенографския протокол от заседанието на Народното събрание от 4.10.2017 г. дословно е формулиран по следния начин: „Проектът за решение не е приет.“ Стриктното придържане към парламентарната терминология е необходимо не само от съображения за правна коректност, но в голяма степен способства за точното дефиниране на вида на приетия акт като категория, включително и в контекста на възможен предмет на конституционен контрол.

Според нас актът на Народното събрание представлява т.нар. решение-отказ, или негативно решение, както го категоризира конституционноправната доктрина. Казано по друг начин, става дума за индивидуален юридически акт с отрицателно съдържание. Именно тези му правни характеристики разкриват и една съществена особеност, свързана и с упражнявания контрол за конституционност и неговите граници.

Конституционният съд не може да подмени волята, съвестта и вътрешното убеждение на отделния участвал в гласуването народен представител, за да ревизира „правилността“ на всеки подаден „за“, „против“ и „въздържал се“ депутатски глас. Както вече беше изтъкнато, обратното означава да се отрече един от основополагащите принципи на парламентарната демокрация – правото на лична и автономна оценка на народния представител как да упражни правото си на глас в представителната институция, независимо дали става дума за гласуване на предложен законопроект, или на всякакъв друг проект за акт, чието приемане е в компетентността на Народното събрание. При положение че именно сборът на отделните подадени гласове „За“, „Против“ и „Въздържал се“ и формираното мнозинство от тях съобразно кворума предопределя изхода от гласуването, а следователно и съдбата на предложения проект за решение – дали той ще бъде приет, или съответно отхвърлен, според нас конституционният контрол може да се концентрира единствено върху компетентността на решаващия орган и проверка за стриктното съблюдаване на приложимата конституционна процедура, детайлизирана в ПОДНС: кворум, обсъждане, гласуване, резултат (приемане или неприемане). В същия смисъл е и разбирането, изразено в Решение № 17/1992 г. по к.д. № 22/1992 г. на Конституционния съд. Поради това считаме, че само нарушения от визирания кръг биха предпоставили извод за противоконституционност на акт от вида на оспорения.

В конкретния случай няма спор, че вземането на решение за предсрочно прекратяване на депутатски мандат на основание подадена оставка е в компетентността на Народното събрание съгласно чл. 72, ал. 2 от Конституцията. Налице е изискуемият кворум, проведено е обсъждане в пленарната зала, последвано от лично и явно гласуване, при което не е достигнато необходимото за приемане на решението мнозинство – чл. 81, ал. 2 от Конституцията. При това положение очевидно конститутивният ефект на решението по чл. 72, ал. 2 от Конституцията не е постигнат, поради което и атакуваното решение остава в сферата на парламентарната процедура. Ето защо не намираме основание да споделим крайния извод на мнозинството за противоконституционност на акта.

Предвид изложеното дотук според нас е излишно въобще да обсъждаме съображенията в мотивите за нарушени права на народния представител Делян Добрев по чл. 6, ал. 1 и чл. 48, ал. 3 от Конституцията – в конкретния случай те не следва да бъдат предмет на обсъждане. Най-малкото защото въпреки неприемането на подадената оставка от парламента със съответното решение при ясна и непоколебима воля за прекратяване на мандата му народният представител винаги може да поднови искането си до получаването на удовлетворителен за него резултат или пък да се съгласи с отрицателния вот на колегите си и продължи да упражнява пълномощията си. Парламентарната практика у нас познава достатъчно примери и в двете посоки.

При тези релевантни данни считаме, че с решението си по същество Конституционният съд следваше да отхвърли искането като неоснователно, вместо да го уважи.

Конституционни съдии: Кети Маркова

Анастас Анастасов

ОСОБЕНО МНЕНИЕ на съдията Гроздан Илиев по к.д. № 8/2017 г.

С особено мнение подписах решението по к.д. № 8 от 2017 г., с което е уважено искането на повече от една пета от народните представители – 62-ма, от 44-то Народно събрание за установяване на противоконституционност на парламентарния акт от 4.10.2017 г., с който не е приет проектът за решение за прекратяване на пълномощията на народния представител Делян Добрев, като противоречащ на чл. 6, ал. 1, чл. 72, ал. 1, т. 1 и чл. 48, ал. 3 от Конституцията на Република България по следните съображения: Конституционният съд може да действа само когато бъде сезиран с искане, което отговаря на изискванията на закона с оглед на субекта на искането, предмета и останалите реквизити, необходими за неговата валидност, които го правят годно средство за поставяне в действие на процеса пред съда. Когато искането не отговаря на изискванията и в даден от съда срок не се отстранят недостатъците, то се връща на сезиращия орган.

С настоящото искане като предмет на конституционен контрол е посочен акт на Народното събрание (НС), който не е обнародван. Съгласно чл. 17, ал. 2 от Закона за Конституционен съд (ЗКС) искането за обявяване неконституционност на актовете по чл. 12, ал. 1, т. 2 ЗКС може да се предявява от деня на обнародването им. Разпоредбата на закона е императивна и не предвижда изключения. Следователно искане, което има за предмет необнародван акт – закон или решение, независимо от това, дали решението има нормативен характер, или представлява индивидуален акт, не може да постави началото на производството пред КС.

Въведеното изискване за обнародване на актовете на НС в „Държавен вестник“ – чл. 88, ал. 3 от Конституцията, като задължителна предпоставка за допустимост на искането по чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията отчита обстоятелството, че обнародването на един акт от органа, който го е издал, е задължителна част от процедурата по издаването на акта. На следващо място, с обнародването в „Държавен вестник“ по официален, достоверен и гарантиран от държавата начин се представя съдържанието на изразеното в акта волеизявление на висшия законодателен орган, приел акта. Изискването за обнародване на акта има значение и за задължителността и изпълнимостта на правилата, които се съдържат в акта – чл. 86, ал. 2 от Конституцията.

Конституционният съд прие, че е допуснато нарушение на чл. 88, ал. 3 от Конституцията, като не е обнародван актът на НС, но вместо да прекрати производството и върне искането, постанови да бъде допуснато до разглеждане по същество с указание председателят на НС в 30-дневен срок да обнародва акта. При положение, че в срока за произнасяне актът на НС не бе обнародван и като се има предвид императивната разпоредба на чл. 17, ал. 2 ЗКС, съдът трябваше да прекрати производството, но вместо да стори това, разгледа делото по същество. Съдът изпадна в противоречие, като прие, от една страна, че обнародването на акта е задължително, защото така повелява конституционната уредба, но от друга, че неизпълнението на това изискване не е пречка да се разгледа искането и провери акта по същество. Съдът излага съображения, които имплицитно водят до извода, че обнародването не е извършено, за да се осуети преценката за конституционосъобразност на акта. Подобна теза е неиздържана, защото винаги се предполага добросъвестност на лицата и органите, на които е възложено да прилагат конституционните разпоредби и закона. Ако председателят на НС е имал друго поведение, за да не обнародва акта на НС, тогава се поставят в действие парламентарни механизми за реализиране на неговата и на парламентарното мнозинство отговорност. Когато необнародването на акта преследва осуетяване на конституционния контрол, това не е основание КС на свой ред да допусне неспазване на разпоредба на закон (чл. 17, ал. 2 ЗКС), която се основава и развива конкретни конституционни разпоредби (чл. 88, ал. 3 и чл. 152), за да упражни правомощието си по чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията. Недопустимо е нарушение на

Конституцията или закон да се преодолява чрез последващо неспазване на правилата.

В случая са възможни и други, при това основателни, причини за необнародване на оспорения акт. Парламентарният акт не е бил обнародван, защото е спорна правната природа на неприетия при гласуването проект за решение за прекратяване пълномощията на народния представител Делян Добрев. Този проблем е стоял както пред вносителя на искането, така и пред Конституционния съд, което е видно и от постановените съдебни актове, с които се определят актът, подлежащ на преценка за конституционосъобразност, и обявеният за противоконституционен акт.

Посочените проблеми не позволяват разглеждането на искането по същество и производството по делото следваше да бъде прекратено, а искането–върнато на неговия вносител.

Конституционен съдия: Гроздан Илиев